«Університетські наукові записки» (до 2005 року — «Вісник Хмельницького інституту регіонального управління та права») є мультидисциплінарним рецензованим науковим періодичним виданням, що публікує результати оригінальних наукових досліджень у галузях права, економіки та публічного управління, а також міждисциплінарні дослідження, виконані на перетині цих галузей. Журнал засновано у 2002 році. Засновник: Хмельницький університет управління та права імені Леоніда Юзькова (ЄДРПОУ 14163438). Протягом 2009–2024 років співзасновниками журналу виступали: Національна академія державного управління при Президентові України (правонаступник — Київський національний університет імені Тараса Шевченка); Інститут законодавства Верховної Ради України (правонаступник — Дослідницька служба Верховної Ради України). Видавець: Хмельницький університет управління та права імені Леоніда Юзькова (ЄДРПОУ 14163438). Свідоцтво суб’єкта видавничої справи (Серія ДК № 6982 від 19.11.2019 р.) Мета та завдання журналу Метою журналу є забезпечення відкритої наукової платформи для оприлюднення результатів фундаментальних і прикладних досліджень, спрямованих на: розвиток правової, економічної та управлінської науки; удосконалення законодавства та правозастосовної практики; розвиток інститутів публічного управління; інтеграцію результатів наукових досліджень до національного та міжнародного наукового простору. Предметна спрямованість (Scope) Предметна спрямованість журналу сформована відповідно до його історичної спеціалізації та охоплює дослідження, присвячені: розвитку правової доктрини, законодавства та правозастосування; теоретичним і прикладним проблемам функціонування правової системи; інституційним, правовим та економічним засадам розвитку держави і суспільства; правовим аспектам діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування; публічному управлінню, адміністративним процедурам та врядуванню; економіко-правовим механізмам регулювання суспільних відносин; трансформації правових та управлінських інститутів в умовах сучасних соціально-економічних змін; міждисциплінарним дослідженням, що поєднують правові, економічні та управлінські підходи. Види публікацій Журнал публікує: наукові статті (у тому числі оглядового характеру); рецензії на наукові видання. Основні відомості про журнал ISSN (Print): 2078-9165 ISSN-L: 2078-9165 Періодичність: 6 номерів на рік Мови публікації: українська, англійська DOI-префікс: 10.37491 Кожній публікації присвоюється цифровий ідентифікатор DOI (Digital Object Identifier), що забезпечує її однозначну ідентифікацію та постійну доступність у цифровому середовищі. Статус та індексація Журнал: зареєстрований як друковане медіа України (ідентифікатор медіа: R30-05101; рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1745 від 23.05.2024); з 2003 року до 01 червня 2026 року включений до Переліку наукових фахових видань України (категорія «Б») відповідно до наказів Міністерства освіти і науки України № 1188 від 24.09.2020 та № 1471 від 26.11.2020 за спеціальностями: 051 Економіка 071 Облік і оподаткування 072 Фінанси, банківська справа, страхування та фондовий ринок 073 Менеджмент 075 Маркетинг 076 Підприємництво, торгівля та біржова діяльність 081 Право 232 Соціальне забезпечення 242 Туризм і рекреація 262 Правоохоронна діяльність 281 Публічне управління та адміністрування 292 Міжнародні економічні відносини 293 Міжнародне право З 1 червня 2026 року науковий журнал «Університетські наукові записки» як наукове фахове видання продовжує свою діяльність у межах кластеру Право за спеціальностями D8 Право та D9 Міжнародне право. Статті депонуються в міжнародній базі даних Index Copernicus International: http://bit.ly/UNZ_IC Контакти Хмельницький університет управління та права імені Леоніда Юзькова Науково-редакційний відділ вул. Героїв Майдану, 8 м. Хмельницький, 29000 Україна Тел.: +380 (382) 71-80-96 Тел.: +380 (96) 354-60-93 Email: unz@univer.km.ua Офіційний сайт: https://unz.univer.km.ua Профілі журналу Google Scholar: http://bit.ly/UNZ_Google Національна бібліотека України імені В. І. Вернадського: http://bit.ly/UNZ_Vernadskyi Facebook: http://bit.ly/UNZ_FB Telegram: https://t.me/unzua
Хмельницький університет управління та права імені Леоніда Юзькова
Недійсність повторного заповіту: законодавчий парадокс через призму теорії правочинів
Здійснено теоретико-правовий аналіз наслідків визнання недійсним повторного заповіту крізь призму загальної теорії правочинів. Актуальність теми зумовлена наявністю доктринального парадоксу: згідно з чинною нормою ч. 4 ст. 1254 Цивільного кодексу України (а також ч. 4 ст. 1750 проєкту Цивільного кодексу України) недійсність наступного заповіту в судовому порядку відновлює чинність попереднього лише у виняткових випадках за наявності дефектів волі. Метою дослідження є обґрунтування логічної суперечності між вказаним вибірковим підходом законодавця та засадами приватного права, а також розробка концептуальної моделі розв’язання цієї правової колізії. У результаті дослідження доведено, що чинна регламентація штучно трансформує спадкування за заповітом у спадкування за законом, що прямо порушує презумпцію правомірності правочину. З позиції цивілістичної доктрини обґрунтовано, що недійсний правочин як правова фікція не повинен породжувати жодних юридичних наслідків з моменту його вчинення, зокрема й скасування попереднього вияву волі. Водночас аналіз правових позицій Верховного Суду засвідчив критичну відірваність судової практики від цієї теорії: суди суворо дотримуються лише букви закону, що призводить до негативних наслідків і консервації законодавчого парадоксу. Доведено критичні ризики, за яких через формальні процедурні порушення майно переходить до осіб, яких спадкодавець послідовно намагався усунути від спадкування. Сформульовано пропозиції de lege ferenda щодо вдосконалення нормотворчої техніки. Обґрунтовано необхідність усунення колізії шляхом впровадження уніфікованої норми, яка передбачатиме безумовне відновлення чинності попереднього заповідального розпорядження в разі визнання недійсним наступного заповіту, що забезпечить дотримання принципів правової визначеності, справедливості та добросовісності. Практичне значення одержаних результатів полягає в тому, що сформульовані висновки та пропозиції можуть бути безпосередньо використані в процесі оновлення цивільного законодавства, а також у правозастосовній практиці судових органів під час вирішення відповідної категорії спорів.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Роль недержавного сектору системи соціального забезпечення у наданні соціальних послуг у сучасних умовах
Досліджено сучасний стан, проблеми та перспективи залучення недержавного сектору до надання соціальних послуг у територіальних громадах України в умовах децентралізації, реформування системи соціального захисту та повномасштабної війни. Проаналізовано нормативно-правові засади участі недержавних надавачів у системі соціальних послуг та основні механізми їх взаємодії з органами місцевого самоврядування, зокрема соціальне замовлення, публічні закупівлі, конкурси соціальних проєктів і державно-приватне партнерство. Встановлено, що, попри законодавче закріплення рівного статусу надавачів незалежно від форми власності, у системі соціальних послуг продовжують домінувати державні та комунальні установи, тоді як потенціал неурядових організацій використовується недостатньо. Виявлено значний територіальний дисбаланс у залученні недержавних надавачів та обмеженість доступу до їхніх послуг у малих міських і сільських громадах. Визначено особливу роль неурядових організацій у наданні дефіцитних і спеціалізованих соціальних послуг, оперативному реагуванні на нові соціальні виклики та залученні позабюджетних ресурсів. Проаналізовано основні перешкоди розвитку недержавного сектору: нестабільність фінансування, недосконалість соціального замовлення, нерівність умов діяльності комунальних і недержавних надавачів, відсутність державних стандартів для частини соціальних послуг, проблеми тарифоутворення, недостатню якість оцінювання потреб населення та нерівну фінансову й управлінську спроможність територіальних громад. Обґрунтовано необхідність завершення розроблення державних стандартів соціальних послуг, удосконалення процедури соціального замовлення, запровадження можливості передоплати та укладення багаторічних договорів, підвищення якості оцінювання потреб населення і посилення публічної звітності органів місцевого самоврядування. Зроблено висновок про доцільність поступової трансформації ролі органів місцевого самоврядування від утримувачів комунальних установ до замовників і координаторів соціальних послуг, які забезпечують рівні умови для надавачів різних форм власності та орієнтацію системи на потреби отримувачів послуг.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Організаційно-управлінський механізм надання соціальних послуг у сучасних умовах
Досліджено організаційно-управлінський механізм надання соціальних послуг в умовах децентралізації публічного управління та трансформації системи соціального захисту населення України. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю підвищення ефективності діяльності органів місцевого самоврядування щодо забезпечення доступності, якості, адресності та безперервності соціальних послуг, особливо в умовах воєнного стану, зростання кількості вразливих категорій населення та посилення відповідальності територіальних громад за реалізацію державної соціальної політики на місцевому рівні. Метою дослідження є теоретичне обґрунтування сутності, змісту та структури організаційно-управлінського механізму надання соціальних послуг у територіальних громадах, визначення його основних складових, а також розроблення практичних напрямів удосконалення функціонування системи соціального обслуговування на місцевому рівні. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціальні методи наукового пізнання, зокрема системний, структурно-функціональний, логічний, узагальнення й графічного моделювання, що дозволило комплексно дослідити механізм управління процесом надання соціальних послуг. У результаті дослідження узагальнено наукові підходи до трактування поняття соціальних послуг, систематизовано їхні функції, визначено особливості функціонування системи соціального обслуговування в територіальних громадах та обґрунтовано визначення організаційно-управлінського механізму надання соціальних послуг. Розроблено структурну модель механізму, до складу якої включено взаємопов’язані елементи — принципи, цілі, суб’єкти, об’єкти, функції управління, методи, важелі, інструменти, ресурсне забезпечення та очікувані результати функціонування. Описано зміст окремих складових механізму, визначено управлінські ролі основних учасників процесу надання соціальних послуг. Обґрунтовано, що ефективність функціонування організаційно-управлінського механізму значною мірою залежить від належного нормативно-правового, фінансового, кадрового, інформаційного та організаційного забезпечення, а також від рівня координації між суб’єктами системи соціального захисту. Запропоновано практичні напрями удосконалення механізму, які передбачають розвиток стратегічного планування, оптимізацію організаційної структури управління, посилення міжвідомчої взаємодії, цифровізацію управлінських процесів, підвищення професійної компетентності персоналу, впровадження систем управління якістю, розширення партнерської взаємодії з недержавним сектором та вдосконалення фінансового менеджменту. Зроблено висновок, що запропонований організаційно-управлінський механізм забезпечує комплексний підхід до управління процесом надання соціальних послуг у територіальних громадах, сприяє підвищенню ефективності використання ресурсів, покращенню якості та доступності соціальної підтримки, зміцненню інституційної спроможності органів місцевого самоврядування та створює підґрунтя для сталого розвитку територіальних громад і реалізації принципів соціальної справедливості.
Цифровізація корпоративних часток та легітимація учасників товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю
Досліджено еволюцію обліку корпоративних часток учасників товариства з обмеженою відповідальністю в Україні. Проаналізовано історичні форми фіксації прав на частку — від внесення відомостей до статуту та установчого договору, ведення внутрішнього реєстру товариства до запровадження Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб — підприємців та громадських формувань. На основі аналізу законодавства та наукових джерел розглянуто дві форми обліку корпоративних часток учасників ТОВ, визначено передумови впровадження облікової системи часток Центрального депозитарію, її переваги та недоліки. Запроваджена в Україні можливість обліку часток ТОВ і ТДВ у системі Центрального депозитарію є нетиповою для традиційної європейської моделі депозитарного обліку, орієнтованої на облік цінних паперів. Аналіз Регламенту (ЄС) № 909/2014, матеріалів ESMA та ECSDA не виявив на рівні acquis ЄС уніфікованого механізму депозитарного обліку корпоративних часток товариств, які не є цінними паперами. Тому українську модель доцільно розглядати як специфічний спосіб використання депозитарної інфраструктури для зменшення ризиків неправомірної зміни відомостей про власників корпоративних часток та посилення захисту корпоративної власності. Вказане є особливою рисою національної моделі цифровізації корпоративного обороту. Розкрито порядок переведення обліку часток до депозитарної системи, функціонування рахунків учасників та рахунків умовного зберігання (ескроу), проведення електронних загальних зборів. Досліджено правовий статус відомостей облікової системи часток як таких, що вважаються достовірними та можуть використовуватися у спорах з третіми особами. Виявлено колізію між нормами законодавства про державну реєстрацію та про ТОВ щодо збереження відомостей про учасників в ЄДР після переведення обліку часток до депозитарної системи. Проаналізовано переваги (цифровізація, гарантування розрахунків за угодами, електронний документообіг) та недоліки (висока вартість послуг Центрального депозитарію) облікової системи часток, а також сучасну практику її застосування товариствами станом на поточний період. Окреслено перспективи розвитку депозитарного обліку корпоративних часток в Україні. Пропонується введення в обліковій системі часток Центрального депозитарію правового режиму спільних рахунків в частках для забезпечення реалізації прав співвласників.
Уніфікація судової практики Верховного Суду щодо способів і правил тлумачення норм права
Досліджено проблему уніфікації практики Верховного Суду щодо способів і правил тлумачення норм права як засобу забезпечення єдності судової практики у цивільному та господарському судочинстві. Наукова проблема полягає в тому, що недостатнє забезпечення єдності судової практики традиційно розглядається як істотний недолік вітчизняної правової системи, а одним із проявів цієї проблеми є непрогнозованість у формуванні та зміні судами правозастосовчої практики, тоді як питання про юридичне значення методологічних суджень суду касаційної інстанції залишається невирішеним. Метою статті є з’ясування того, чи може Верховний Суд уніфікувати судову практику використання способів та правил тлумачення норм права, а якщо так — то в який спосіб. На підставі аналізу практики Верховного Суду автор доводить, що звернення суду касаційної інстанції до методологічного апарату залишається непослідовним і непрогнозованим, тоді як обрання того чи іншого способу тлумачення безпосередньо визначає результат вирішення спору і здатне змінити його на протилежний. Досліджено співвідношення способів і правил тлумачення зі змістом висновку щодо застосування норм права в розумінні ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України та ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України. Установлено, що поділ тверджень суду на ratio decidendi (підставу рішення) та dictum (побіжно сказано), запозичений із права країн англосаксонської системи, певною мірою сприйнятий Верховним Судом, однак не дає однозначної відповіді на поставлене питання ані у вітчизняній, ані в американській доктрині. Автором обґрунтовується, що хоча методологічні судження суду касаційної інстанції зазвичай відносять до обґрунтування правової позиції, окреме таке судження може одночасно бути висновком щодо застосування інших норм права, насамперед тих, що регулюють звернення до джерел права, а отже, бути обов’язковим для врахування судами. Окремо досліджено придатність запропонованої концепції до практичного застосування через критерій подібності правовідносин і показано, що еволюція практики Верховного Суду в бік гнучкого розуміння такої подібності цьому не перешкоджає. Визначено межі можливої уніфікації судової практики щодо способів та правил тлумачення норм права: придатними для формування висновків щодо застосування норм права є питання, що піддаються конкретизації, коло яких досліджено на прикладі Сполучених Штатів Америки. Аргументовано недоречність запровадження універсальних стандартів тлумачення з огляду на іноземний досвід. Виснувано, що неможливість конкретизації окремих методологічних міркувань не позбавляє їх юридичного значення, оскільки вони є рекомендаційним орієнтиром для судів нижчих інстанцій, а тому важливо, щоб Верховний Суд при вирішенні складних питань права приділяв письмовому викладенню таких міркувань достатню увагу.
Використання відкритої наукової інфраструктури в сучасній аналітичній освіті
Представлено пропозиції щодо використання ресурсів та сервісів Національного репозитарію академічних текстів (НРАТ) для розвитку аналітичної освіти. Показано, яким чином наявні можливості загальнонаціональної наукової платформи НРАТ можуть бути задіяні в повному циклі наукового пізнання під час роботи з даними, проведення дослідження, оприлюднення результатів у вигляді наукових публікацій, здійснення наукової експертизи, валоризації, повторного використання даних та продукування нових знань. Цей комплексний системний підхід відрізняється від фрагментарного, коли у процесі навчання студент працює лише з публікаціями як короткими публічними повідомленнями про отримані у процесі дослідження результатами, будучи фактично відстороненим від практики дослідницької роботи. Завдяки НРАТ усі охочі можуть отримати доступ до об’єктів наукової діяльності і самостійно — на реальних, а не спеціально підготовлених навчальних матеріалах — вивчати, як формуються гіпотези, робляться наукові висновки, на яких даних вони засновані, як відбувається експертиза, якою має бути етична наукова дискусія. Продемонстровано, як саме відкриті наукові тексти, відкриті дані, відкрите рецензування та інструменти популяризації наукових розробок можуть використовуватися для формування аналітичного мислення, дослідницьких навичок й доказової культури здобувачів освіти. На відміну від публікацій, зосереджених на окремих елементах відкритої науки (репозитарії, відкриті набори даних, відкрите рецензування), пропонується розглядати їхній потенціал у комплексі, ефективно інтегруючи у процес аналітичної освіти на всіх стадіях та рівнях навчання — від бакалаврату до аспірантури й докторантури. У цьому контексті вебпортал і сервіси НРАТ розглядаються не просто як елементи цифрової інфраструктури, а як дієвий інструмент аналітичного мислення.
Найвищі публічні службові особи України як суб’єкти юридичної відповідальності
Здійснено комплексний аналіз правового статусу та специфіки юридичної відповідальності найвищих публічних службових осіб в Україні. Актуальність дослідження зумовлена наявністю суттєвих суперечностей, термінологічної розбіжності та прогалин у законодавстві (зокрема в Кримінальному кодексі України, Кримінальному процесуальному кодексі України, Кодексі України про адміністративні правопорушення та Законі «Про запобігання корупції») під час визначення кола осіб, які займають особливо відповідальне становище, є національними публічними діячами чи іншими високопосадовцями. Констатовано, що відсутність єдиного уніфікованого підходу до визначення кола високопосадовців негативно впливає на якість правозастосування, кримінального переслідування та забезпечення їхнього належного фінансового моніторингу. Відповідні дефініції проаналізовано через призму шести фундаментальних правових вимог: недопущення до посад, посилений контроль доброчесності, підвищена кримінальна та адміністративна відповідальність, спеціальна дисциплінарна відповідальність, державний захист та особливий порядок притягнення до відповідальності. Приділено увагу положенням Директиви (ЄС) 2015/849 про запобігання використанню фінансової системи для цілей відмивання грошей або фінансування тероризму та Директиви (ЄС) 2026/1021 про боротьбу з корупцією. Вказано на системну проблему відсутності інституту дисциплінарної відповідальності для понад 40 категорій вищих посадових осіб. Окремо досліджено процесуальні аспекти кримінального провадження, зокрема наявність колізій у визначенні підслідності між нормами Кримінального процесуального кодексу України та Закону «Про Державне бюро розслідувань». Зазначено, що виключення категорії ординарних посад із переліку найвищих публічних службових осіб вимагає створення окремої кваліфікаційної ознаки щодо осіб, які здійснюють правосуддя та кримінальне переслідування. Обґрунтовано необхідність законодавчого закріплення в майбутньому Єдиному глосарії правових термінів єдиного, наскрізного та вичерпного переліку високопосадовців, зокрема з метою забезпечення балансу між їхнім підвищеним державним захистом та пропорційною й ефективною юридичною відповідальністю.
Провадження щодо застосування до юридичної особи заходів кримінально-правового характеру: спеціальна процесуальна форма, представництво і судовий контроль
Закон України № 4111–IX від 04 грудня 2024 р. запровадив главу 37-1 КПК України і сформував спеціальний процесуальний режим застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру за підставами, передбаченими ч. 2 ст. 96-3 КК України, поряд із загальним порядком провадження за підставами ч. 1 цієї статті. Досліджено три взаємопов’язані питання: чи утворює глава 37-1 самостійну спеціальну процесуальну форму; яким має бути мінімальний стандарт процесуального статусу, представництва і захисту юридичної особи, з огляду на ЄКПЛ, право ЄС і порівняльний досвід; якими критеріями правової визначеності, пропорційності та судового контролю мають обмежуватися обмежувальні заходи, угоди та темпоральна дія новел 2024 року. Методологія поєднує системно-структурний, формально-юридичний і функціонально-компаративний аналіз із пріоритетом первинних джерел — практики ЄСПЛ, Суду ЄС, Верховного суду США, Верховного суду Великої Британії, Федерального конституційного суду Німеччини, Верховного суду Іспанії, а також релевантних французьких судових і квазісудових матеріалів. Окремо здійснено постатейне зіставлення ст.ст. 483-1–483-22 КПК України з аналогічними інститутами загального порядку, що дало змогу відмежувати виправдані спеціальні правила від законодавчих рішень, які послаблюють процесуальні гарантії. Обґрунтовано, що глава 37-1 КПК України утворює самостійну спеціальну процесуальну форму для проваджень за підставами ч. 2 ст. 96-3 КК України, однак її чинна конструкція лише частково інтегрована в загальну архітектуру кримінального процесу. Найбільш уразливими елементами визнано не саму формальну прив’язку початку спеціальної гілки провадження до постанови прокурора або ухвали суду, а відсутність зовнішньо перевірюваних запобіжників від фактичного провадження щодо юридичної особи поза спеціальним статусом, змішування функцій представника і захисника, відсутність належних антиконфліктних запобіжників, знижений стандарт відкриття матеріалів, ризики розгляду обмежень без участі іншої сторони та неповну врегульованість професійної таємниці і заборони самовикриття в корпоративному контексті. На основі порівняльного матеріалу та постатейного аналізу доведено потребу законодавчо розмежувати статус представника і захисника юридичної особи, закріпити спеціальний режим захисту професійної таємниці, забезпечити обов’язкову участь адвоката у провадженнях про обмежувальні заходи й угоди, передбачити ранній процесуальний канал захисту власників і кінцевих бенефіціарних власників до формалізації спеціального порядку, а також застосовувати диференційований підхід до темпоральної дії новел 2024 року. Запропоновано точкові зміни до статей 3, 5, 7, 483-1, 483-2, 483-3, 483-4, 483-7, 483-11 та пов’язаних положень КПК України.
Метою статті є обґрунтування доктринального поняття сексуальної корупції як похідного різновиду корупційної взаємодії, що має самостійну та структурну специфіку, та є придатним для кримінально-правового аналізу, а також її відмежування від сексторшену, який у буквальному, етимологічно зумовленому значенні становить інформаційний тип сексуального шантажу. Вихідним положенням є те, що широке й неоднорідне вживання поняття корупції створює ризики безпідставного включення до її змісту різнорідних сексуалізованих посягань, а також невиправданого звуження корупції до майнового підкупу. З’ясовано, що сексуально значуща поведінка може виконувати різні функції: становити зміст небажаної поведінки; бути предметом вимоги; ресурсом шантажної погрози; сексуально значущою неправомірною вигодою в корупційному обміні. Саме остання функція визначає корупційну природу досліджуваного явища. Встановлено, що сексторшен у буквальному значенні інформаційного сексуального шантажу характеризується погрозою розголошення інтимних матеріалів або відомостей, спрямованою на підкорення волі потерпілої особи та примушування її до поведінки, визначеної суб’єктом посягання. На цій підставі обґрунтовано методологічну неприпустимість ототожнення сексторшену із сексуальною корупцією, оскільки ці явища відрізняються щонайменше джерелом протиправного впливу, функцією сексуального компонента, механізмом посягання та спрямованістю поведінки потерпілої особи. У сексуальній корупції джерелом впливу є влада, вплив або контрольований інституційний ресурс, тоді як сексуально значуща неправомірна вигода виконує функцію зустрічного надання за самостійне інституційно значуще благо, рішення, перевагу, захист або неправомірне незастосування заходу, який за наявності встановлених підстав підлягав застосуванню. Збереження, продовження чи відновлення доступу до блага охоплюється цією моделлю лише тоді, коли потребує нового самостійного інституційного рішення й не є безумовно гарантованим особі. Обґрунтовано доцільність уживання поняття «сексуально значуща неправомірна вигода» замість формули «сексуальна послуга», оскільки воно не передбачає добровільності, еквівалентності чи комерційного характеру поведінки особи, котра перебуває у залежному становищі. Сформульовано авторське визначення сексуальної корупції як похідного різновиду корупційної взаємодії, за якої сексуально значуща неправомірна вигода виконує функцію зустрічного надання за самостійне інституційно значуще благо, перевагу, рішення, дію, бездіяльність або неправомірний імунітет, що перебувають під безпосереднім контролем іншої сторони чи забезпечуються нею через використання впливу. Зроблено висновок, що фактичне поєднання сексуальної корупції та сексторшену в одному епізоді не утворює між ними родо-видового зв’язку.
Авторське право (c) 2026 Viacheslav HLADKY https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Тактика проведення слідчої (розшукової) дії пред’явлення для впізнання різних об’єктів в умовах дії правового режиму воєнного стану
Аналізуються проблеми використання тактичних особливостей в процесі впізнання різних об’єктів під час розслідування воєнних та інших злочинів в умовах дії правового режиму воєнного стану. Аргументуються переваги різних видів пред’явлення для впізнання в процесі розслідування воєнних та інших злочинів як однієї з ключових слідчих (розшукових) дій під час досудового розслідування зазначених злочинів по гарячих слідах. Зазначається, що тривала слідча практика пред’явлення різних об’єктів для впізнання в екстремальних умовах збройної агресії російської федерації (рф) проти України породжує низку тактичних особливостей в процесі здійснення різних видів впізнання, зумовлених як суб’єктивними, так і об’єктивними факторами. Детально аналізуються особливості тактики проведення та переваги пред’явлення для впізнання особи, що дає можливість комплексно використати для її ідентифікації та ототожнення як статичні та динамічні, так і соціальні і супутні ознаки зовнішності особи, що пришвидшує процедуру досудового розслідування воєнних та інших злочинів завдяки оперативному встановленню і притягненню до кримінальної відповідальності винних у їх вчиненні. Аргументується необхідність поширення застосування дистанційного впізнання особи в режимі відео конференції, особливо в умовах агресивної війни рф проти України, коли особа з причин поранення, лікування, реабілітації та з інших вагомих причин не може бути присутня на місці проведення досудового розслідування. В роботі аналізуються тактичні особливості пред’явлення для впізнання невпізнаних трупів та їх частин, що значно пришвидшує та полегшує проведення молекулярно-генетичної експертизи шляхом створення належних умов для остаточної ідентифікації особи загиблого. Характеризуються тактичні особливості проведення інших видів впізнання (речей, тварин, їх трупів тощо) в умовах дії правового режиму воєнного стану. Обґрунтовується потреба розширення та кримінального процесуального закріплення додаткових об’єктів для впізнання, що значно розширить ідентифікаційні можливості органів досудового розслідування в процесі розслідування воєнних та інших злочинів.
Імплементація зарубіжних моделей соціальної політики в систему адміністрування соціальних послуг на муніципальному рівні в Україні
Досліджено проблематику адміністрування соціальних послуг на муніципальному рівні в умовах трансформації системи публічного управління в Україні. Актуальність теми зумовлена процесами децентралізації влади, в ході яких було передано значну частину повноважень у сфері соціального захисту безпосередньо територіальним громадам, а також викликами, що виникли внаслідок повномасштабної війни та суттєвого зростання кількості вразливих груп населення. За цих умов особливої важливості набуває пошук ефективних управлінських механізмів організації соціальних послуг на місцевому рівні та використання кращих зарубіжних практик. У роботі уточнено зміст поняття «адміністрування соціальних послуг», яке розглядається як комплекс управлінських, організаційних, фінансових і контрольних механізмів, спрямованих на планування, координацію, фінансування, надання та оцінювання соціальних послуг у громаді. Проаналізовано основні моделі соціальної політики, сформовані у світовій практиці, зокрема ліберальну, консервативно-корпоративну та соціал-демократичну, визначено їхні ключові характеристики, переваги та обмеження в контексті можливостей застосування в Україні. Встановлено, що імплементація будь-якої моделі у «чистому» вигляді є неможливою через відмінності соціально-економічних умов та інституційних особливостей розвитку держави. Обґрунтовано доцільність використання конвергентного підходу до модернізації муніципального адміністрування соціальних послуг, який передбачає поєднання інструментів різних моделей соціальної політики. До ключових напрямів такої трансформації віднесено розвиток механізму соціального замовлення та залучення недержавного сектору, диверсифікацію джерел фінансування соціальних програм, цифровізацію управлінських процесів, запровадження системи моніторингу якості послуг та індивідуального кейс-менеджменту. Реалізація запропонованих управлінських механізмів сприятиме формуванню в Україні сучасної сервісно орієнтованої моделі соціального захисту, узгодженої з європейськими принципами ефективності, прозорості та підзвітності публічного управління.
Чинники трансформації сучасного міжнародного правопорядку
Досліджено основні чинники трансформації сучасного міжнародного правопорядку в умовах докорінних змін глобального безпекового, політичного, економічного та технологічного середовища. Обґрунтовано, що повномасштабна збройна агресія Російської Федерації проти України стала каталізатором переосмислення ефективності існуючих механізмів забезпечення міжнародної законності та дотримання фундаментальних принципів міжнародного права, закріплених у Статуті ООН та інших універсальних міжнародно-правових актах. Доведено, що сучасна трансформація міжнародного правопорядку полягає не у перегляді його нормативної основи, а у формуванні нових інституційних, правових та організаційних механізмів забезпечення практичної реалізації міжнародно-правових норм. Визначено та систематизовано основні структурні чинники трансформації міжнародного правопорядку, серед яких особливе місце посідають зміни безпекового середовища, геополітична фрагментація, кліматичні зміни та розвиток міжнародного екологічного права, розширення практики застосування міжнародних санкцій, цифровізація та стрімкий розвиток штучного інтелекту, а також еволюція ролі міжнародних судових і арбітражних інституцій. Показано взаємозв’язок зазначених чинників та їх комплексний вплив на розвиток сучасного міжнародно-правового регулювання. Особливу увагу приділено аналізу новітніх міжнародно-правових механізмів, які формуються як відповідь на сучасні глобальні виклики, зокрема міжнародним санкційним режимам, компенсаційним механізмам, спеціальним трибуналам, міжнародним реєстрам збитків, процедурам комплаєнсу, механізмам належної перевірки (due diligence), консультативним висновкам міжнародних судових інституцій та практиці міжнародного комерційного й інвестиційного арбітражу. Обґрунтовано, що саме розвиток таких інструментів дедалі більшою мірою забезпечує фактичну впорядкованість міжнародних відносин та сприяє зміцненню міжнародного правопорядку. Зроблено висновок, що сучасний міжнародний правопорядок перебуває на етапі функціонально-інституційної трансформації, сутність якої полягає в адаптації механізмів забезпечення міжнародної законності до нових глобальних викликів при збереженні незмінними фундаментальних принципів міжнародного права. Встановлено, що подальший розвиток міжнародного правопорядку залежатиме від здатності міжнародного співтовариства виробити ефективні інструменти забезпечення виконання міжнародно-правових зобов’язань, посилення міжнародної відповідальності та відновлення довіри до багатосторонніх механізмів міжнародного співробітництва.
Дитина як суб’єкт правовідносин у сфері трансплантації органів
Метою дослідження є комплексний аналіз особливостей правового регулювання трансплантації органів за участю дітей, зокрема визначення їхнього правового статусу як реципієнтів і донорів, а також дослідження етичних і правових проблем, що виникають у цій сфері. Розглянуто нормативне визначення поняття «дитина» в різних правових актах, проаналізовано принцип пріоритету найкращих інтересів дитини як базову засаду регулювання медичних правовідносин. Встановлено, що трансплантація органів за участю дітей є складним багатовимірним правовим інститутом, який поєднує медичні, етичні та юридичні аспекти та потребує особливо виваженого нормативного регулювання. З’ясовано, що у випадку, коли дитина виступає реципієнтом, законодавство передбачає її пріоритетне право на отримання донорських органів, а також обов’язковість надання інформованої згоди батьками або іншими законними представниками, за винятком невідкладних станів, що загрожують життю. Встановлено, що законодавством України встановлено заборону на прижиттєве донорство органів, за винятком донорства гемопоетичних стовбурових клітин у чітко визначених законом випадках і за наявності суворих умов. Такий підхід є виправданим, з огляду на необхідність максимального захисту життя і здоров’я дитини. Окрему увагу приділено етичним викликам сучасної трансплантології, зокрема практиці народження дітей з метою подальшого донорства. Обґрунтовано, що подібна практика суперечить принципу поваги до гідності дитини та не може вважатися допустимою, з позицій сучасного права і біоетики. Досліджено особливості посмертного донорства за участю дітей. Виявлено наявність прогалин у правовому регулюванні, зокрема щодо заборони вилучення анатомічних матеріалів у дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із невстановленою ідентичністю. Запропоновано запровадження спеціального правового механізму, який би передбачав можливість надання згоди на посмертне донорство дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, уповноваженим органом опіки та піклування. Це дозволить досягти балансу між необхідністю захисту прав вразливих категорій дітей і забезпеченням суспільної потреби в розвитку трансплантології як ефективного засобу збереження життя і здоров’я людини.
Генезис інституціоналізації самоврядування на регіональному рівні в Україні
Досліджено теоретико-історичні та правові засади визначення сутності самоврядування на регіональному рівні в Україні. Актуальність теми зумовлена необхідністю переосмислення ролі обласних рад у системі публічного управління в умовах повоєнного відновлення та європейської інтеграції. Здійснено ретроспективний аналіз генезису нормативно-правового забезпечення самоврядування на рівні регіонів (областей), починаючи з проголошення незалежності України. Виокремлено ключові етапи трансформації статусу органів самоврядування мезо-рівня: від радянської моделі централізації до сучасної децентралізованої системи. Авторами аргументовано, що природа самоврядування на регіональному рівні в Україні має дуалістичний характер, поєднуючи в собі ознаки територіального представництва інтересів громад та елементи «публічно-сервісної» діяльності. Критично проаналізовано наукові підходи до розмежування понять регіонального самоврядування та самоврядування на регіональному рівні, обґрунтовано доцільність подальшого зміцнення останнього як специфічної форми реалізації колективної волі громад регіону, зокрема в контексті концепції багаторівневого врядування. Уточнено понятійно-категоріальний апарат та обґрунтовано необхідність побудови моделі самоврядування на регіональному рівні, що базується на принципах субсидіарності, Open Governance та інституційної спроможності. Зроблено висновок, що гармонізація вітчизняного законодавства з вимогами регіональної політики Європейського Союзу є стратегічним імперативом.
Авторське право (c) 2026 Iryna KOVTUN, Oleksandra KOVTUN https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Концепція бази даних як об’єкта авторського права у ЄС
Актуальність дослідження зумовлена тим, що в українській доктрині правова охорона баз даних у ЄС висвітлена без врахування правотлумачної практики Європейського суду справедливості, внаслідок чого правова характеристика бази даних як об’єкта авторського права є неповною. Потреба у проведенні цього дослідження пояснюється також загальною необхідністю врахування висновків Європейського суду справедливості, у яких розтлумачено норми директив та визначено особливості їх застосування, при адаптації національного законодавства до acquis ЄС. З огляду на це, метою дослідження є комплексна характеристика бази даних як об’єкта авторського права у ЄС на основі норм Директиви 96/9 про правову охорону баз даних та висновків Європейського суду справедливості по суті цих норм. Послідовно викладено зміст норм Директиви та тлумачень, що були надані Європейським судом справедливості щодо таких аспектів: класифікація бази даних як колекції незалежних матеріалів, які можна відокремити один від одного без впливу на їхню цінність; класифікація бази даних як систематичного або методичного впорядкування даних із забезпеченням індивідуального доступу до кожної одиниці даних; критерій оригінальності як умова набуття базою даних авторсько-правової охорони; поширення охорони лише на результат упорядкування даних та відсутність обмеження будь-яких прав, що існують щодо вмісту бази даних; незалежність авторсько-правової охорони бази даних від авторства матеріалів, що включені у неї; незалежність авторсько-правової охорони бази даних від виду, характеру, змісту чи будь-яких інших ознак матеріалів, що включені у базу даних. Наголошено, що оригінальність бази даних оцінюється окремо від оригінальності даних: колекція оригінальних творів чи інших матеріалів може не підлягати авторсько-правовій охороні через відсутність творчого вибору при її формуванні, тоді як сукупність загальнодоступних неохоронюваних даних може бути упорядкована в оригінальний спосіб, що надасть базі даних оригінального характеру. Дані як такі, навіть спеціально створені для певної бази даних, не охоплюються авторсько-правовою охороною бази даних і не впливають на її охорону.
Авторське право (c) 2026 Anna SHTEFAN https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифрова трансформація публічної служби як інструмент детінізації економіки та забезпечення прикордонної безпеки України
Досліджено вплив цифровізації публічної служби на ефективність системи національної безпеки. Розглянуто впровадження інноваційних цифрових інструментів у діяльність прикордонних органів як стратегічний пріоритет захисту державних кордонів. Проаналізовано роль цифрових компетенцій службовців у забезпеченні стійкості державних інституцій до гібридних загроз. Визначено, що цифрова трансформація публічного управління є критичним фактором захисту національних інтересів, який забезпечує швидкість прийняття рішень, прозорість процесів та інтеграцію у міжнародний безпековий простір. Особливу увагу приділено використанню технологій штучного інтелекту, аналізу великих даних (Big Data) та біометричної ідентифікації для прогнозування безпекових ризиків. Важливо протидіяти кіберзагрозам і забезпечувати якісне безперебійне функціонування та відновлення цифрових активів внаслідок зовнішніх утручань чи руйнування, що для прикордонної безпеки України є наразі одним із стратегічних пріоритетів. Проаналізовано міжнародний досвід впровадження систем інтегрованого управління кордонами (IBM), зокрема стандарти ЄС та агентства Frontex. Європейська модель, що відповідає стандартам ЄС та настановам Frontex, є найбільш прийнятною моделлю трансформації концепції та системи національної безпеки, зокрема в частині посилення прикордонної безпеки. Визначено, що інтеграція інноваційних рішень у роботу публічних службовців підвищує оперативність реагування на гібридні загрози та забезпечує цифровий суверенітет держави в умовах глобальних викликів. Цифрова трансформація публічної служби вимагає паралельного розвитку кіберрезильєнтності. Захист державних реєстрів має розглядатися не лише як технічне завдання, а й як стратегічна умова збереження державного суверенітету в інформаційній сфері. Доведено, що в умовах гібридних загроз цифровізація публічної служби — це спосіб досягнення «цифрового суверенітету», створення екосистеми, де дані захищені, а рішення приймаються миттєво на основі точних алгоритмів.
Авторське право (c) 2026 Інна ШЕВЧУК, Віталій ДАНЧЄВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифровізація системи публічного управління прикордонною безпекою як фактор оптимізації управлінських рішень у сфері національної безпеки
Досліджено роль та значення цифровізації у трансформації системи публічного управління прикордонною безпекою. Обґрунтовано, що впровадження новітніх цифрових технологій (ШІ, Big Data, автоматизовані системи аналізу ризиків) є визначальним чинником оптимізації публічно-управлінських рішень. Наголошено, що цифровізація змінює традиційний цикл прийняття управлінських рішень та включає такі взаємопов’язані етапи: автоматизований збір інформації; аналітична обробка та оцінка ризиків; формування альтернативних варіантів управлінських рішень. Посилення застосування систем підтримки прийняття рішень (Decision Support Systems, DSS) та реалізація управлінського рішення та моніторинг результатів. Розглянуто перехід від традиційних моделей контролю до управління на основі даних (Data-driven decision making), що дозволяє мінімізувати корупційні ризики та людський фактор. Особливу увагу приділено інтеграції прикордонної складових у межах єдиного цифрового простору, що сприяє підвищенню ефективності реагування на гібридні загрози. Доведено, що цифровізація управлінського процесу на кордоні безпосередньо зміцнює національну безпеку держави через посилення економічної стійкості та територіальної цілісності. За результатами дослідження запропоновано рекомендації щодо подальшого вдосконалення цифрових інструментів у діяльності публічних органів влади, зокрема розширити використання технологій штучного інтелекту та прогнозної аналітики для передбачення ризиків транскордонної злочинності та оптимізації процедур контролю; посилити впровадження моделей контролю, заснованих на оцінці ризиків,; забезпечити кібербезпеку цифрових систем управління кордонами; удосконалити цифрові системи підзвітності та аудиту, які забезпечать повну прозорість та відстежуваність управлінських рішень та підвищать рівень довіри до публічних інституцій.
Авторське право (c) 2026 Інна ШЕВЧУК, Едуард ЩЕПАНСЬКИЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Державна політика інтеграції ветеранів у освітню систему підготовки населення до національного спротиву
Проаналізовано роль ветеранів війни у формуванні та розвитку системи підготовки населення України до національного спротиву в умовах сучасних безпекових викликів. Обґрунтовано, що сталий розвиток держави та ефективність забезпечення національної безпеки безпосередньо залежать від рівня громадянської свідомості, готовності суспільства до колективних дій і усвідомлення відповідальності за захист суверенітету та територіальної цілісності України. Особливу увагу приділено соціально-політичному та освітньому вимірам національного спротиву, а також міждисциплінарному характерові підготовки цивільного населення до дій в умовах воєнних і кризових ситуацій. Обґрунтовано потенціал ветеранів війни як носіїв унікального бойового, соціального та ціннісного досвіду, здатних виступати ключовими агентами трансляції національно-патріотичних і безпекових настанов. Проаналізовано нормативно-правові засади інтеграції ветеранів у сферу освіти, зокрема в контексті реалізації державної політики соціальної та професійної адаптації, а також впровадження методичних рекомендацій щодо їх працевлаштування в систему освіти, зокрема на посади вчителів навчального предмета «Захист України». Окреслено основні переваги залучення ветеранів до освітнього процесу, зокрема підвищення практичної спрямованості навчання, формування у здобувачів освіти компетентностей у сфері безпеки, оборони та цивільного захисту, а також посилення мотивації й громадянської відповідальності молоді. Визначено ключові обмеження інтеграції ветеранів у педагогічну діяльність та запропоновано шляхи їх подолання, включно з психологічним супроводом, методичним забезпеченням і вдосконаленням механізмів оцінювання ефективності освітньої діяльності. Зроблено висновок про доцільність розвитку компетентнісно орієнтованих підходів до оплати праці ветеранів як важливої умови ефективного використання їхнього потенціалу в системі підготовки населення до національного спротиву.
Авторське право (c) 2026 Оксана ВОЗНА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування глобальних HR-стратегій в умовах транснаціоналізації бізнесу
Досліджено теоретичні та практичні аспекти формування глобальних HR-стратегій в умовах транснаціоналізації бізнесу. Досліджено поняття транснаціоналізації як визначальної характеристики сучасного етапу глобалізаційного розвитку, виділено актуальні тренди транснаціоналізації світової економіки. Зазначено, що до основних викликів транснаціоналізації бізнесу належать відмінності у правовому та регуляторному середовищі різних країн, складність управління й координації міжнародної діяльності, фінансові та політичні ризики, посилення конкуренції на локальних ринках, труднощі логістичного забезпечення, необхідність адаптації бізнес-моделей до місцевих умов, захист даних, дотримання етичних норм і забезпечення корпоративної соціальної відповідальності. Обґрунтовано вплив глобалізаційних процесів на трансформацію систем управління HR, зміну підходів до HR-політики та посилення ролі людського капіталу в забезпеченні конкурентоспроможності компаній на міжнародному ринку. Визначено основні чинники, що впливають на формування глобальних HR-стратегій, зокрема цифровізацію економіки, міжнародну мобільність працівників, міжкультурну взаємодію, розвиток управління талантами та необхідність адаптації HR-практик до локальних умов функціонування міжнародних компаній. Систематизовано глобальні HR-стратегії в умовах транснаціоналізації бізнесу, що сприяє глибшому розумінню інструментів забезпечення конкурентних переваг компанії в умовах сучасного інтегрованого та високотехнологічного економічного простору. Охарактеризовано сучасні підходи до стратегічного управління HR у міжнародному бізнес-середовищі та розкрито особливості поєднання глобальної стандартизації HR-процесів із локальною адаптацією кадрових рішень. Це зумовлює необхідність демонструвати високий рівень гнучкості та здатності пристосовуватись до соціокультурних, правових й економічних специфік різних ринків праці. Наголошено, що на сучасному етапі глобалізація ринку праці для України стала важливим інструментом інтеграції у світову економіку через розвиток людського потенціалу. В умовах війни, релокації бізнесу та масштабної міграції формується нова модель зайнятості, в якій ключову роль відіграють дистанційна робота, міжнародний рекрутинг та експорт інтелектуальних послуг, що виступають фундаментальними чинниками забезпечення економічної стійкості держави. У підсумку зазначено, що стратегічне управління HR стає ключовим інструментом забезпечення стійкості та конкурентоспроможності міжнародного бізнесу. Впровадження глобальних HR-стратегій дозволяє оптимізувати використання інтелектуального капіталу та синхронізувати інтереси персоналу з корпоративними цілями. Зауважено необхідність подальшого вдосконалення механізмів стратегічного управління HR в умовах динамічних змін глобального ринку праці та посилення міжнародної конкуренції.
Авторське право (c) 2026 Михайло ВЕДЕРНІКОВ, Оксана ЧЕРНУШКІНА, Леся ВОЛЯНСЬКА-САВЧУК, Олександр ГОРБАТЮК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Діяльність Державної прикордонної служби України в міграційній сфері крізь призму практики Європейського суду з прав людини
Досліджено практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) у міграційній сфері та визначено її значення для оперативно-службової діяльності Державної прикордонної служби України. Актуальність теми зумовлена зростанням значення міжнародних стандартів захисту прав людини в умовах воєнних конфліктів, транскордонної мобільності населення та посилення уваги до діяльності прикордонних формувань з боку європейських судових інституцій. Дослідження спрямоване на розв’язання наукової проблеми, пов’язаної з міграційними суперечностями, що виникають у процесі охорони державного кордону та створюють підстави звернень за судовим захистом. Мета статті полягає у встановленні правових позицій ЄСПЛ, що стосуються дотримання прав людини в міграційній сфері та мають значення для оперативно-службової діяльності Держприкордонслужби України. Рішення ЄСПЛ в міграційній сфері досліджуються в контексті імплементації в національне законодавство та відповідно до предмета їхнього дослідження — оперативно-службової діяльності із забезпечення прикордонної безпеки. З’ясовано ключові особливості європейської правової доктрини, заснованої на принципі заборони вислання біженців або їхнього примусового повернення (принцип «non-refoulement»). ЄСПЛ послідовно розширює стандарти захисту вразливих категорій мігрантів і розглядає державний суверенітет у здійсненні міграційного контролю через призму підзвітності держави за дотримання прав людини. Предметом міжнародного судового розгляду залишаються різноманітні аспекти законності затримання мігрантів, умов їх утримання та використання альтернативних заходів, що спричиняють вплив на національне правотворення й правоохоронну діяльність. Правові позиції ЄСПЛ у рішеннях проти України також аналізуються у зіставленні з науковими поглядами сучасних закордонних дослідників дотримання прав людини під час міграційних переміщень, що використовують для розширення юридичного арсеналу обґрунтування судових рішень окремі доктринальні конструкції — принцип міграційної вразливості (principle of migratory vulnerability), практика відштовхування (pushbacks). На основі аналізу рішень ЄСПЛ проти України висвітлено типові процесуальні порушення у процесі охорони державного кордону, зокрема щодо неналежного документування затримання, перевищення строків тримання під вартою, відсутності ефективних процедур оскарження та недостатнього врахування ризиків для осіб у разі їх повернення до країни походження. Водночас підкреслено відсутність системного характеру грубих порушень прав людини та загальну спрямованість національної практики на дотримання європейських стандартів. Імплементація практики ЄСПЛ є важливою передумовою розвитку інтегрованого управління кордонами, забезпечення ефективності прикордонної політики, зміцнення співробітництва України з Європейським Союзом у сфері безпеки, міграції та захисту прав людини.
Авторське право (c) 2026 Руслан ГРИНЬКО, Михайло КОРОЛЬ, Андрій МОТА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ухвали суду щодо призначення експертизи в цивільних справах як об’єкт апеляційного оскарження
Самостійним об’єктом апеляційного оскарження виступає ухвала про призначення експертизи. Однак окремо на неї не може бути подано касаційну скаргу. Призначення експертизи — одна із підстав постановлення ухвали про зупинення провадження у справі, яка також є самостійним об’єктом апеляційного оскарження. Вони є окремими об’єктами перегляду, а кожна із них має власний предмет перевірки. Непоодинокими є випадки оскарження ухвал про призначення експертизи у зв’язку із тим, що суд під час зупинення провадження у справі зібрав, долучив та надав експерту нові докази для проведення експертизи. Наявність таких випадків обумовлена неправильним трактуванням судами норм щодо зупинення провадження у справі як виду ускладнення в цивільному процесі, в якому має місце призначена експертиза. Для уникнення допущення таких непоодиноких судових помилок є потреба доповнення ЦПК України положеннями про те, що клопотання експерта щодо збирання нових додаткових матеріалів, зразків розглядається судом після поновлення провадження, яке було зупинене. Ухвала про відхилення клопотання учасника справи про долучення платіжного документа щодо оплати вартості проведення експертизи та направлення справи для проведення експертизи не віднесена до самостійних об’єктів оскарження, зокрема, якщо мало місце неналежне повідомлення сторони про необхідність здійснення такої оплати. Встановлено відсутність чіткої нормативної визначеності темпоральних меж здійснення права щодо проведення експертизи на замовлення учасника справи, що обумовило виникнення різної судової практики з цього питання. Після відкриття провадження у справі питання, пов’язані із потребою експертного дослідження і отримання відповідного висновку, мають вирішуватися, на думку автора, лише судом. Важливість полягає в навичках визначення потреби проведення експертизи, виду експертизи, формулювання питань, з яких мають бути надані відповіді експертом, визначенні потреби кількісного складу експертів, експертних установ, можливостях витребування ним відповідних потрібних матеріалів для дослідження. Вони наявні в суду, однак пересічний учасник справи не володіє такими знаннями та навичками. Встановлено недостатню регламентацію зіставлення здійснення права на проведення експертизи за замовленням учасника справи та призначення експертизи судом та відповідно обов’язку суду щодо її призначення, коли учасник справи не реалізував першу правомочність та звернувся до суду з клопотанням про її призначення. Ухвала про відмову у призначенні експертизи судом має бути віднесена до самостійних об’єктів апеляційного оскарження.
Авторське право (c) 2026 Оксана ТРАЧ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Удосконалення цивільного законодавства України про допоміжні репродуктивні технології відповідно до правових стандартів ЄС
Висвітлюються актуальні аспекти вдосконалення цивільного законодавства України про допоміжні репродуктивні технології (ДРТ) та уніфікації із законодавством ЄС як важливої складової процесу євроінтеграції. Акцентується, що загалом право фізичних осіб на ДРТ відповідає вимогам Копенгагенських критеріїв щодо забезпечення прав і свобод особи. Проте через формальну неврегульованість процедурних аспектів, зокрема відсутність профільного Закону про ДРТ, а також етичні суперечності та релігійні упередження щодо батьківства і прав дитини, актуалізується потреба в гармонізації з європейськими біоетичними стандартами, визначеними в Конвенції про захист прав і гідності людини щодо застосування біології та медицини (Ов’єдська конвенція). До проблемних аспектів чинного законодавства України щодо ДРТ, що порушує правові норми ЄС, віднесено слабкий контроль за використанням ембріонів у дослідженнях, дотриманням стандартів якості та безпеки для донорства, заготівлі, перевірки, обробки, консервації, зберігання та розподілу репродуктивних клітин. До проблемних аспектів, які викликають зауваження з боку ЄС у контексті забезпечення в Україні верховенства права та етики, також належить неналежний захист прав дитини, народженої методом сурогатного материнства. Це стосується порушення її права знати своє походження, що в Україні обмежується таємницею донорства. Проблемними аспектами актуального стану відповідності українського законодавства стандартам ЄС стосовно ДРТ можуть вважатися дискримінація, невідповідність європейським правовим принципам рівності, оскільки чинні норми українського законодавства обмежують доступ одностатевих пар чи самотніх чоловіків до участі у програмах сурогатного материнства. Зважаючи на пріоритетність у європейській спільноті принципу інклюзивності та безбар’єрності, що може трактуватися як вияв дискримінації. Як висновки, зазначено, що адаптація українського законодавства в частині захисту прав фізичних осіб щодо ДРТ згідно із законодавчими стандартами ЄС на сучасному етапі спрямовується на вирішення проблемних аспектів, пов’язаних з установленням чітких правил застосування ДРТ.
исті немайнові права фізичних осіб щодо допоміжних репродуктивних технологій
Авторське право (c) 2026 Марія КУЗЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ефективність господарського судочинства як правова категорія
Досліджується ефективність господарського судочинства як багатовимірна правова категорія з метою виявлення системних детермінант, які визначають якість правосуддя, створення моделей оцінювання ефективності діяльності господарських судів з урахуванням європейського досвіду, а також розробки пропозицій щодо вдосконалення правового регулювання судових процедур та судової практики. Підкреслюється, що ефективність господарського судочинства виступає не просто якісною характеристикою процесу, а інтегральною правовою категорією, що охоплює комплекс взаємопов’язаних критеріїв — правових, процесуальних, організаційно-управлінських, економічних, соціальних тощо. Зазначається, що поняттю ефективності господарського судочинства притаманний багатовимірний зміст, який охоплює безпосередньо правовий вимір — дотримання принципів верховенства права, змагальності та пропорційності; процесуальний — баланс між формальними гарантіями та швидкістю процесу; організаційно-управлінський — раціональне навантаження судів, оптимізацію судових процедур, використання електронного правосуддя; економічний — зіставлення витрат і корисного ефекту судового захисту та соціально-правовий — рівень довіри до суду, сприйняття справедливості та передбачуваності судових рішень бізнесом і суспільством. Звертається увага на існування тісного зв’язку між ефективністю господарського судочинства і рівнем економічної довіри до ринку, який здійснюється через забезпечення виконання господарських зобов’язань і правову передбачуваність; тривалість проваджень і доступність правосуддя; організаційну та технологічну спроможність судів, а також через управлінські та бюджетні чинники, що змінюють економічні стимули суб’єктів економічної діяльності. Робиться висновок про те, що ефективність господарського судочинства в Україні та/або комерційного правосуддя в країнах-членах ЄС у вимірах ефективності (час, вартість, виконуваність), якості (мотивованість, передбачуваність), незалежності, цифровізації та організаційної спроможності системно впливає на економічну поведінку суб’єктів господарювання, наслідком чого є зниження транзакційних витрат і ризиків невиконання; збільшення доступності та швидкості відновлення прав; підвищення готовності надавати торговий кредит, інвестувати, входити до глобальних ланцюгів доданої вартості; зростання ймовірності добровільного виконання рішень і, як наслідок, зменшення навантаження на примусове виконання.
багатовимірність ефективності судочинства
економічна поведінка суб’єктів господарювання
Авторське право (c) 2026 Вікторія РЄЗНІКОВА, Валентин ЩЕРБИНА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Реформування фондів державного пенсійного та соціального страхування як напрям оптимізації фінансових ресурсів держави
Досліджено процес реформування фондів державного пенсійного та соціального страхування як важливий напрям оптимізації фінансових ресурсів держави в умовах сучасних соціально-економічних та воєнних викликів. Обґрунтовано, що зростання обсягів соціальних видатків, розпорошеність фінансових потоків між різними фондами, недостатній рівень координації між ними, а також обмежений контроль за цільовим використанням коштів зумовили необхідність трансформації системи соціального страхування. Окрему увагу зосереджено на впливі демографічних, соціально-економічних і воєнних чинників на функціонування системи державного пенсійного та соціального страхування загалом. Охарактеризовано передумови та наслідки інституційної реформи, що передбачала ліквідацію Фонду соціального страхування України та передачу його функцій до Пенсійного фонду України. Встановлено, що така інтеграція сприяла формуванню консолідованої моделі адміністрування державного пенсійного та соціального страхування, яка дозволяє зменшити адміністративні витрати, оптимізувати фінансові ресурси та посилити контроль за їх використанням. Проаналізовано механізми централізації управління фінансовими потоками, цифровізації процесів і запровадження електронних сервісів. Наголошено, що така інтегрована модель відповідає європейським практикам управління системами соціального страхування. Водночас виявлено наявність нормативної неузгодженості між положеннями Закону України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування», який передбачає функціонування фонду соціального страхування як окремого суб’єкта, та фактичною організаційною моделлю, що склалася після реформи. Доведено, що сучасний стан правового регулювання доцільно розглядати як перехідний етап, що потребує подальшої гармонізації законодавства. Визначено, що пріоритетом подальшого реформування має стати оптимізація фінансових ресурсів на основі їх консолідації з фондом соціального страхування на випадок безробіття з розширенням інструментів цифровізації управління соціальними публічними фондами.
Фінанси, банківська справа та страхування
Авторське право (c) 2026 Віктор СИНЧАК, Оксана БЕРНАТ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Процесуальна конструкція зняття показань з технічних приладів та технічних засобів: системні суперечності та функціональна спроможність
Метою статті є визначення функціонального призначення процесуального механізму, передбаченого ст. 245-1 Кримінального процесуального кодексу України (КПК України), у системі кримінального процесуального доказування, виявлення його внутрішніх структурних суперечностей та оцінка практичної ефективності в умовах цифрового середовища кримінального провадження. Методологічну основу дослідження становлять системно-структурний, системно-діяльнісний, формально-юридичний та праксеологічний методи. Дослідження ґрунтується на аналізі кримінального процесуального законодавства України, судової практики Верховного Суду, а також підходів, сформованих у практиці Європейського суду з прав людини щодо втручання у приватне життя в контексті відеоспостереження та отримання цифрової інформації. За результатами дослідження встановлено, що процедура зняття показань технічних приладів та технічних засобів є гібридною процесуальною конструкцією, спрямованою на трансформацію цифрової інформації з її первинного технічного середовища у процесуально стабілізований доказовий об’єкт. Встановлено, що процедура, передбачена ст. 245-1 КПК України, є складною гібридною процесуальною конструкцією, функціонування якої значною мірою залежить від поведінки володільця технічного засобу. Виявлено низку структурних і праксеологічних дефектів відповідної правової моделі, зокрема відсутність ефективного механізму примусового виконання постанови слідчого, невизначеність поняття публічно доступного місця, обмежені можливості процесуального контролю за копіюванням цифрових даних, а також недостатню регламентацію механізмів перевірки цілісності та автентичності цифрової інформації. Додатково обґрунтовано, що досліджуваний процесуальний механізм не сформував автономної та функціонально завершеної моделі отримання цифрових доказів у кримінальному провадженні та перебуває у стані функціональної конкуренції із загальними способами збирання доказів, передбаченими ст. 93 КПК України. Виявлено внутрішню функціональну нестабільність процесуальної конструкції, передбаченої ст. 245-1 КПК України, що зумовлена поєднанням у ній елементів отримання цифрової інформації, її технічного вилучення та процесуального оформлення як доказового об’єкта. Практичне значення дослідження полягає в можливості використання його висновків для вдосконалення кримінального процесуального законодавства у сфері цифрових доказів, розроблення уніфікованих процесуальних стандартів верифікації та стабілізації цифрової інформації, а також оптимізації практичних підходів до отримання відеоданих та інших цифрових матеріалів під час досудового розслідування.
функціональна конкуренція процесуальних форм
Авторське право (c) 2026 Yurii MYROSHNYCHENKO https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифровізація механізмів забезпечення доступу до публічної інформації в умовах трансформації публічного управління в Україні
Досліджено проблему цифровізації механізмів забезпечення доступу до публічної інформації в умовах трансформації системи публічного управління України. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю забезпечення відкритості, прозорості та підзвітності органів публічної влади в умовах розвитку цифрового суспільства, активного впровадження електронного урядування та цифрових технологій у систему публічного управління. Метою статті є дослідження особливостей цифровізації механізмів забезпечення доступу до публічної інформації в Україні, аналіз сучасного стану цифровізації системи доступу до інформації та обґрунтування напрямів удосконалення механізмів забезпечення доступу до публічної інформації в умовах цифрової трансформації публічного управління. У процесі дослідження проаналізовано сучасні наукові підходи до забезпечення доступу до публічної інформації, цифровізації публічного управління, розвитку електронного урядування, інформаційної відкритості органів влади та впровадження цифрових механізмів взаємодії держави і громадян. Досліджено особливості використання сучасних інформаційно-комунікаційних технологій, електронних сервісів, цифрових платформ, відкритих даних та інструментів електронної демократії у діяльності органів публічної влади. Встановлено, що сучасні наукові підходи переважно зосереджуються на окремих аспектах цифрової трансформації публічного управління, тоді як питання комплексної цифровізації механізмів забезпечення доступу до публічної інформації потребують подальшого системного дослідження. Виокремлено систему механізмів забезпечення доступу до публічної інформації, до якої віднесено правовий, організаційно-інституційний, цифрово-комунікаційний, соціально-партисипативний, кадровий та безпековий механізми. Визначено їхні основні складові та функціональне призначення в системі публічного управління. Досліджено сучасний стан цифровізації механізмів забезпечення доступу до публічної інформації в Україні, визначено основні проблеми їх функціонування, серед яких – фрагментарність цифрової інфраструктури, недостатня інтеграція державних інформаційних систем, нерівномірний рівень цифровізації органів влади, ризики кібербезпеки та цифрова нерівність населення. Наукову цінність дослідження становить запропонована авторська структурно-функціональна модель цифровізації механізмів забезпечення доступу до публічної інформації, яка інтегрує систему механізмів забезпечення доступу до інформації з методологічним інструментарієм оцінювання рівня цифрової зрілості публічного управління та враховує сучасні зовнішні фактори цифрової трансформації. У результаті дослідження зроблено висновок, що ефективність цифровізації механізмів забезпечення доступу до публічної інформації залежить від рівня розвитку електронного урядування, інтегрованості цифрових систем, цифрових компетентностей публічних службовців, рівня цифрової інклюзивності та забезпечення інформаційної безпеки. Обґрунтовано напрями удосконалення механізмів забезпечення доступу до публічної інформації в умовах цифрової трансформації публічного управління України.
Авторське право (c) 2026 Ірина П’ЯТНИЧУК, Інна СУРАЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Концептуальні основи механізмів публічного управління освітнім потенціалом територіальних громад
Узагальнено понятійно-термінологічний апарат механізмів публічного управління освітнім потенціалом територіальних громад. Проаналізовано наукові підходи до трактування понять «механізм», «публічне управління», «освіта», «освітній потенціал». Наголошено, що змістовий обсяг категорії «публічне управління» інтегрує державне та муніципальне адміністрування як базові компоненти. Запропоновано розглядати механізми публічного управління як розгалужену систему методів, інструментів, процедур та ресурсів, що мають чітке нормативно-правове підґрунтя, завдяки якій здійснюється цілеспрямований вплив на об’єкти управління задля розв’язання суспільних проблем та реалізації публічних інтересів. Виокремлено категорії трактування поняття освіти, зокрема: освіта як цінність, процес, результат, система, соціальний інститут. Наголошено, що освіта є інструментом стійкості в часи агресії та головним драйвером майбутнього відновлення України. Висвітлено поняття освіти як відкритої системи з набором певних властивостей, які характеризують її системну природу, а саме: цілісності, самоорганізації, резильєнтності, нелінійності, нерівноважності та складності. Обґрунтовано, що освітній потенціал виступає фундаментальною детермінантою соціально-економічного поступу територіальних громад. Розглянуто наукові напрями вивчення освітнього потенціалу, зокрема, як складову національного духовного багатства; як кількісний показник, що відображає освітній рівень кадрів та зміни у складності й якості праці; як базовий компонент нематеріального нагромадження. Обґрунтовано використання комплексного підходу до трактування поняття «механізм публічного управління освітнім потенціалом». Систематизовано принципи формування освітнього потенціалу територіальних громад, серед яких — емерджентність, ієрархічність, цілісність, пріоритет якості, адаптивність, доступність, безперервність. При цьому наголошено на врахуванні Закону України «Про освіту», який містить перелік принципів освітньої діяльності.
Авторське право (c) 2026 Надія ЛАЛУЄВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вибір права у трудових відносинах, ускладнених іноземним елементом: проблеми чинного регулювання та перспективи модернізації приватного права України
Досліджується проблема визначення допустимості реалізації принципу автономії волі сторін у трудових відносинах, ускладнених іноземним елементом, згідно з чинним законодавством України. Актуальність дослідження зумовлена відсутністю єдиного підходу в українській науці щодо можливості вибору застосовного права до трудового договору, а також необхідністю гармонізації національного законодавства із правом Європейського Союзу. Метою дослідження є з’ясування змісту та правової природи ч. 1 ст. 52 Закону України «Про міжнародне приватне право», а також визначення можливості застосування загальних положень про вибір права до трудових договорів. Методологічну основу дослідження становлять системний, історико-правовий та порівняльно-правовий методи, що дозволили здійснити комплексну оцінку чинного колізійного регулювання, положень відповідних міжнародних договорів України, а також іноземних законів. Особливу увагу приділено співвідношенню загальних і спеціальних колізійних норм, а також ролі імперативних та/або надімперативних норм у забезпеченні захисту прав працівника. У результаті дослідження встановлено, що чинна редакція ст. 52 Закону України «Про міжнародне приватне право» має імперативний характер та не передбачає можливості здійснення сторонами вибору права до трудового договору, за винятком випадків, прямо встановлених законами або міжнародними договорами України. Доведено, що застосування загальних положень про вибір права до трудових відносин суперечить спеціальному характеру трудового права та створює ризики обходу законів, спрямованих на захист прав працівників. Водночас, за результатами порівняльного аналізу, обґрунтовано, що в більшості європейських правопорядків допускається обмежена автономія волі сторін у трудових відносинах із обов’язковим забезпеченням певного стандарту захисту прав працівника. Відповідний підхід відображений і в новому проєкті Цивільного кодексу України, який передбачає можливість вибору права за умови непогіршення становища працівника. У підсумку зроблено висновок про доцільність запровадження в національному законодавстві України інституту обмеженої автономії волі у трудових відносинах, ускладнених іноземним елементом, із чітким нормативним закріпленням гарантій захисту працівника як економічно слабшої сторони.
трудові відносини, ускладнені іноземним елементом
Авторське право (c) 2026 Ievgen BOIARSKYI https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості реформування водного законодавства у післявоєнний період в Україні
Вивчаються екологічні та правові проблеми у сфері водних правовідносин в Україні. Автор у науковій праці аналізує критичний екологічний стан Чорного й Азовського морів, річок, озер, підземних вод України саме з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на Україну та глобальність завданих екологічних збитків військовими діями ворога вищезазначеним природним ресурсам. У цій площині правовідносин відстежуються статистичні дані з офіційних публічних джерел та джерел органів державної виконавчої влади щодо екологічної катастрофи, яка простежується у водному середовищі України. Необхідно зазначити, що вивчається інститут репарації коштів Російської Федерації в Україну за завдану шкоду навколишньому природному середовищу, зокрема водному фонду України, та шляхи його реалізації в правовій площині. Досліджуються нормативно-правові акти України, міжнародні договори, конвенції у сфері водних правовідносин, які спрямовані на здійснення охорони та раціонального використання вод та правові прогалини у сфері водних правовідносин, які Україна разом з міжнародними партнерами зобов’язані вирішити задля добробуту екологічного майбутнього для суспільства в цілому. У ключі євроінтеграційних процесів у Європейський Союз Україні потрібно на національному рівні здійснити імплементацію ще багатьох директив Європейського Союзу у сфері екологічного законодавства, що стосуються водних відносин, та реформувати управлінський апарат водного фонду України. Вивчається механізм міжнародної співпраці між Україною та Королівством Данії в контексті удосконалення та оновлення управління підземними водами України в післявоєнний період часу. У процесі дослідження зазначається про необхідність реформування до сучасних європейських стандартів і вимог моніторингу вод на державному рівні та створення санітарних захисних зон для водного середовища в Україні задля здійснення в майбутньому охорони та відновлення водних ресурсів України й існування у подальшому в них екологічно здорової флори і фауни.
Авторське право (c) 2026 Анна МІСІНКЕВИЧ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Дотримання прав людини у сфері охорони державного кордону України: сучасні виклики та імплементація європейського досвіду
Аналізуються актуальні питання дотримання прав людини у сфері охорони державного кордону України. Акцентовано, що діяльність Державної прикордонної служби України (Держприкордонслужби) орієнтована на забезпечення належного рівня правового захисту подорожуючих осіб, що є невід’ємною складовою європейських стандартів управління кордонами. Розглянуто напрями практичної реалізації прогресивних європейських практик у сфері охорони державного кордону України: модернізацію прикордонної інфраструктури, запровадження цифрових сервісів у діяльності органів охорони державного кордону. Розглянуто судову практику у сфері адміністративно-правового регулювання процедур перетину державного кордону з урахуванням необхідності дотримання прав людини. Виокремлено проблемні питання у сфері дотримання прав людини у випадку затримання та тримання іноземців і осіб без громадянства при незаконному перетині (спробі незаконного перетину) державного кордону. Наголошено на актуальності імплементації системи «Custody Records» у діяльність Держприкордонслужби як такої, що може, з одного боку, суттєво вплинути на зменшення кількості порушень прав осіб під час застосування прикордонних процедур, а з іншого — посилити гарантії захисту персоналу Держприкордонслужби від необґрунтованих звинувачень та підвищити його відповідальність. Підкреслено необхідність систематичного правового навчання і підвищення кваліфікації персоналу органів та підрозділів охорони державного кордону. Обґрунтовано необхідність розробки і прийняття Закону України «Про інтегроване управління державним кордоном» та створення міжвідомчого координаційного органу, контрольованого урядом, як стратегічно важливих кроків для забезпечення ефективної системи охорони державного кордону, що відповідатиме стандартам Європейського Союзу. Запропоновано адаптувати інституційну модель Fundamental Rights Office / Fundamental Rights Monitors у діяльність Держприкордонслужби для упередження порушень прав людини, більшої відкритості діяльності прикордонного органу та інтегрування практик Європейського Союзу в національну систему інтегрованого управління державним кордоном України. Підсумовується, що удосконалення правової бази інтегрованого управління державним кордоном України як нового інституту механізму охорони державного кордону забезпечить баланс між гарантуванням національної безпеки та дотриманням міжнародних стандартів у сфері забезпечення прав людини.
інтегроване управління державним кордоном України
Авторське право (c) 2026 Валентин ЗЬОЛКА, Юлія СТЕПАНОВА, Михайло КОРОЛЬ, Наталія РАДЧЕНЯ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/